Forventninger til statlige kompetansesentre for spesialundervisning
Inge Jørgensen – Spesialrådgiver ved Skien PP-kontor
Publisert i Psykolog i kommunen nr.5-2012
Det hender vi i PP-tjenesten henviser elever til statlige spesialpedagogiske kompetansesentre for å få hjelp til det vi selv ikke mestrer. Det kan handle om språk og talevansker, syn- og hørsel, hjerneskade trafikkulykker, hjerneslag, multifunksjonshemminger mm. Noen ganger ønsker også de statlige spesialpedagogiske sentrene å samarbeide med oss om prosjekter de drar i gang. Som oftest har vi gode erfaringer og gode prosesser når arbeidet er i gang, og som oftest får vi tilbake en god dokumentasjon som er nyttig i det videre arbeidet. Men etter som vi møter et økt press på oss for å dokumentere elevers behov for spesialpedagogisk hjelp og spesialundervisning, må vi skjerpe oss i forhold til opplæringslov, forskrift og læreplanverk, samt en ubegrenset mengde rundskriv. Som vårt arbeidsgrunnlag fungerer det begrensende og et større fokus på juss synes nødvendig. Ikke for det, allerede i 1990 hadde jeg en artikkel i Skolepsykologi hvor juss lå til grunn for arbeidet med de sakkyndige vurderingene til særinntaket i videregående skole (Skolepsykologi nr.1-1990, kan leses på www.inge.no). Men nå, etter en årrekke hvor vårt sakkyndighetsarbeid har bygget på en fagligdidaktisk og en juridisk dimensjon (se artikkel om sakkyndighetsarbeid i PP-tjenesten i Skolepsykologi nr. 4-1999, kan leses på www.inge.no), blir det juridiske trykket ennå sterkere. Utdanningsdirektørens tilsyn angir at alle hånde søkere til spesialundervisning i Voksenopplæringen skal vurderes av PP-tjenesten. Og i grunnskolen skal alle som ønsker seg det minste avvik fra læreplanene kun få det etter sakkyndig vurdering. Det er på denne bakgrunn en ønsker at også de statlige spesialpedagogiske kompetansesentrene tydelig forholder seg til lov, forskrift og læreplanverk. Høres det fornuftig ut?

La meg ta noen eksempler for å illustrere hva jeg mener. Det er ikke meningen å henge ut noen, vi har som sagt mye god hjelp og svært gode relasjoner og prosesser, men det er for å illustrere at dette er vanskelig, og at forventningene til kompetansesentrene nok endrer seg. 

Ved Huseby igangsatte de et prosjekt for elever som både var blinde og hadde autisme. Det var ønskelig å utarbeide en versjon av KAT-kassen for blinde. Et meget godt prosjekt som vil ha stor betydning for oss og elevene våre. Men Huseby møtte vansker med å få gjennomført timene på noen skoler fordi rektor ikke så det som undervisning, men som behandling. I drøftingene kom vi til at arbeidet med KAT-kassen kunne formuleres som arbeidsmetode i IOP med målsettinger hentet fra læreplanens generelle del. Skal en avvike fra skolens ordinære virksomhet, må PP-tjenesten gi tilråding, og det må Huseby hjelpe oss med. 

Vi henviste en ung voksen til Øverby som hadde vært i en ulykke og nå var pleiepasient med et svært lavt funksjonsnivå. Øverby stilte med en ergoterapeut og en fysioterapeut i arbeidet og vi fikk et svært godt samarbeid og mye god hjelp med råd om tiltak som ga pasienten en rikere hverdag. Men da jeg ba om hjelp til å forankre mål og tiltak i lov, forskrift og læreplanverk, så ba de om å få se mine forslag før de uttalte seg. Dette landskapet virket som totalt ukjent. Det juridiske landskapet er en ting, det fagligdidaktiske noe annet, og begge deler stiller krav til kompetanse både hos pedagoger og andre ansatte i skole og PP-tjeneste. Så hva med ansatte på kompetansesentrene, kan ikke også dere hjelpe oss her?

Det siste eksempelet henter jeg fra Bredtvet logopediske kompetansesenter. Jeg ber om en avklaring av om alt det logopeder utfører av arbeid kan kalles pedagogikk. Så nevner jeg orofacial terapi som eksempel. I samtaler med logopeder møter jeg en erkjennelse på at dette er et vanskelig felt, og så viser de til at de har en utdanning ved en pedagogisk utdanningsinstitusjon, men at deres arbeid nok toucher helsevesenets oppgaver. Noen avklaring får jeg ikke, men vi er i god dialog om dette, så kanskje kommer også en avklaring. I neste omgang kommer jeg nok til å be spesifikt om råd med grunnlag i lov, forskrift og læreplanverk.

Dette er ment som en utfordring til dere i de statlige spesialpedagogiske kompetansesentrene, hjelp oss å komme i havn på en god måte ved å forankre deres råd og forslag til tiltak i lovverket, forskriftene og læreplanverket. Det vil være nyttig for oss nå som Utdanningsdirektørene, Utdanningsdirektorat, Departement og Riksrevisjonen all gir oss tydeligere føringer. Kanskje finner temaet sitt naturlige plass også i det nye «Målbildet»?