Velferdsstatens tapere
(Sidsel Kløverød, Bourdieu og taperne)
Inge Jørgensen - Høgskolelektor Høgskolen i Telemark

Publisert i Klassekampen 8.juli 2004 s.3

Høgskolelærer og student Sidsel Kløverød (sidsel.kloverod@hit.no) har skrevet en hovedoppgave i sosialt arbeid om taperne med tittelen "Tap av verdighet i møte med offentlig forvaltning" (Høgskolen i Oslo 2004). Det er en oppgave som berører meg som leser dypt. Det er flere grunner til det. Den ene grunnen er forståelsen av taperne og taperforeningen i det moderne samfunn. En annen grunn er betydningen av denne forståelsen for samfunnets hjelpeapparat. Og til slutt, selve beskrivelsen av forskningsprosessen som en personlig utfordring og utvikling som ikke slipper leseren utenom en refleksjon over egen praksis og forståelse.

Kløverød har møtt taperne gjennom Stiftelsen Rettferd for taperne. Hun har intervjuet åtte tapere og seks tillitsvalgte og ansatte i taperforeningen. Vi får ikke høre annet enn antydninger til deres historie, men det er likevel nok til å forstå og føle deres smerte og lidelse i møte med offentlig forvaltning, her representert ved sosialtjenesten. Deres historier handler om å overleve på den hjelp sosialtjenesten kan gi dem. Å overleve økonomisk, det er det viktige prosjektet. Ikke å overleve dialogen, relasjonen eller møtet med sosialarbeideren, selv om det er viktig nok. Taperen ser det økonomiske utkommet [i oppgaven beskrevet som "det materielles betydning"] av møtet med sosialtjenesten som det viktigste, ikke hvor vidt sosialarbeideren behandler en med respekt, anerkjennelse eller forståelse. Følgende sitat viser dette tydelig: "Regnestykket viste at jeg hadde 750 kroner i måneden å leve for. Det ble sagt til meg at en måned kan du kjøpe deg mat, en annen måned må du belage deg på bare grøt. …. Egentlig fortalte de meg at jeg ikke skulle ha noe å leve for. Jeg dro hjem og gråt, jeg klarte ikke mer."  Sosialtjenesten styres av lover, forskrifter, økonomi og skjønn. En gjennomgående holdning, som gjelder for hele samfunnet, er at enhver skal ha som et av sine mål å være selvforsørget. Den enkelte sosialarbeider har dette som grunnholdning, og handlingene deres følger denne holdning som en naturlig konsekvens. Når Kløverød skriver; "Fraværet av selvforsørgelseslogikk i tapernes kapital [deres materielle og sosiokulturelle forhold] og handlingsberedskap ble et påtrengende spørsmål", blir en nødvendig slutning at partene snakker forbi hverandre. Den hjelpsøkende blir ikke tatt på alvor, sett og forstått ut fra sine forutsetninger fordi disse forutsetningene ikke er "gyldige" i sosialtjenestens logikk. Å få uten å yte er ingen anerkjent regel. Den hjelpsøkende må tape i møtet med samfunnet som legger premissene og som derfor framstår som sterkere og dominerende. Kløverød viser liten optimisme når hun skriver; "Det går an å tvile på at realisering av menneskeverdige kår for alle er mulig, og at sosialarbeidere på vegne av andre bidrar særskilt til realiseringen." Når hun også lar taperne stille spørsmålet "Hvorfor tror de meg ikke?" som et grunnleggende siste spørsmål hvor de forsøker å posisjonere seg for økte ytelser, sitter også jeg som leser tilbake med en følelse av håpløshet. Kløverød har etablert taperne og taperforeningen som et felt [som et særskilt rom innenfor det sosiale rommet] som ikke dekkes av velferdsstatens begrepsapparat og fenomenforståelse. Velferdsstaten vil hjelpe, vil gi alle muligheter, vil sørge for et minimum til et verdig liv slik at ingen taper. Samtidig vil den samme velferdsstaten at den hjelpsøkende skal åpne seg, legge fram alle sine forhold til innsyn og vurdering. Sammen med de to ulike prosjekt, taperens "å få uten å yte" og sosialtjenestens "mål om selvforsørgelse", finner vi her grunnlaget for tap av verdighet. Velferdsstatens krav til de hjelpsøkende kolliderer med disses posisjoner som trengende. Bare kravet om utlevering antyder at de kan være uverdig trengende. Avslutningen av oppgaven antyder at velferdssamfunnets grunnholdning rokkes ved, at kunnskapsutviklingen hittil ikke befatter seg med eller tar inn over seg tapernes erfaring og spørsmål (om troverdighet), og at framtida ikke ser lys ut uten en endring på begge områder.

Jeg har selv lang erfaring fra hjelpeapparatet. En erfaring som har gitt meg en betydelig handlingskompetanse for målretta arbeid. En gjennomgang av Kløverøds oppgave har satt i gang mange tanker om hvorvidt jeg har maktet å ta den hjelpsøkendes situasjon inn over meg, å høre hva han sier, ønsker og drømmer om, som kan være noe annerledes enn de rammene som gjelder for den virksomheten jeg selv er en del av. Det er hovedsaken gjennom hele Kløverøds oppgave å beskrive og stille seg kritisk og reflekterende til egne forutsetninger, tanker, erfaringer og posisjoner gjennom hele forskningsprosessen. Oppgaven framstår som en lang, smertefull og utviklende prosess i Bourdieus beste tradisjon. Forskningen er ikke forutsetningsløs, verdinøytral og objektiv, og det er dette som er grunnlaget for at Kløverød framstiller seg åpent og ærlig, til skue og for hogg. Kløverød stilte i en artikkel (Klassekampen 26.02.03) spørsmålet om Bourdieu fortjente en teoretisk debatt. Den teoretiske debatten stoppet etter det. Hun har nå selv vist at forskning kan foregå etter nettopp de retningslinjer Bourdieu har foreskrevet. Åpenhet, ærlighet, refleksjon og endring gjelder ikke bare for tema, metode, data og resultat. Det gjelder også for forskerens historie, habitus og utvikling. Slik framstår Kløverøds oppgave som en lærebok i bourdieusk forskningsmetode. Hun benytter hans "teori" og begreper hele veien. Leseren vil ha glede av og kunne føle egen smerte mht. både taperne som forskningsfelt og forskerens posisjon og utvikling.