"En sånn bolig vil ikke jeg bo i"

Av Høgskolelektor Inge Jørgensen - Publisering i Spesialpedagogikk nr.1-2004

Asbjørn kom til meg og sa: "Inge, jeg må snakke med deg. Det er viktig. En sånn bolig vil ikke jeg bo i." Asbjørn var nettopp ferdig med videregående skole. Han var 21 år og hadde nettopp begynt å jobbe i en vekstbedrift. Der hadde han truffet en dame som han sverma for. "Gudrun vil heller ikke bo i en sånn bolig," sa Asbjørn. Asbjørn hadde jeg kjent i mange år. Jeg kjente han som en reflektert mann som var opptatt av både mennesker og samfunnet rundt seg. Han var aktivt med i planleggingen av sin egen framtid, sammen med familien som han bodde sammen med. Det var derfor ikke tilfeldig at Asbjørn kom og ba om en samtale. I årene i videregående skole hadde han besøkt medelever som bodde i egne boliger også. Flere år tidligere sa han at han gjerne ville bo sånn som Hilde. "Hilde bor i sitt eget hus. Personalet har en leilighet i nærheten." Han hadde også besøkt Merete, men sånn ville han ikke bo. "Merete har en leilighet sammen med seks andre. Der må vi gå gjennom gangen og fellesstua for å komme til Meretes leilighet. Det vil ikke jeg." Så Asbjørn hadde hatt klare meninger om hvordan han ville bo. Han ville bo alene sammen med Gudrun. Nå ville han ikke lenger bo i sånn bolig som Hilde. "Jeg klarer meg selv, jeg. Jeg trenger ikke noen til å komme innom og passe på." "En sånn bolig" var en bolig hvor noen passa på. 

Ord og begreper betyr mye, av og til alt. Vi har gått en lang vei fra dårekistene til sentralinstitusjonene, til pu-boliger, boetableringer og bofellesskap, til bolig og kanskje snart til egne hjem. "Hvor arbeider du nå da?", kan vi spørre bekjente på gata. Svaret er ofte "I sentrum boetablering", "PU-boligene i Storgata", "Høyden bofellesskap." Der arbeider man som boligpersonale på en etablert arbeidsplass. Begrepsbruken stadfestes gjerne når kommunene annonserer etter personale. I en kommunal annonse het det at "Distriktet består av 5 avdelinger for mennesker med ulik funksjonshemming og hjelpebehov." I annonsen kunne en lese: "Stedsnavn: Avdelingen har ca.12 årsverk fordelt på 28 ansatte. Avdelingen gir bistand og opplæring til 4 brukere…. I avdelingene er det ansatt til sammen 10 vernepleiere i tillegg til omsorgsarbeidere, hjelpepleiere og andre yrkesgrupper." Kommuner skaper slik en identifisering av hjemmene til disse menneskene som arbeidsplasser. Det gis ikke bare bistand, men også "opplæring", noe som bidrar til å befeste inntrykket av en arbeidsplass og ikke primært et hjem. 

Det oppleves ikke som like identitetsfremmende å arbeid "hjemme hos". Selv om "Hjemmetjenestene" er et etablert begrep i pleie- og omsorgsavdelingen, opplever jeg at den ikke har den samme status som det å jobbe på en avdeling. Det ses som mye vanskeligere også. Hjemme hos Vidar er det Vidar som bestemmer. Og det krever en annen holdning og en annen atferd av den ansatte som skal yte Vidar tjenester, enn om Vidar bodde på den ansattes arbeidsplass. 

Det er en bevegelse på gang. Den blir kalt Empowerment. Her hjemme kaller noen det for Myndiggjøring. Empowermentbevegelsen er en reaksjon på den umyndiggjøring funksjonshemmede har opplevd i den vestlige verden. Nå vil de bestemme selv. Ikke vil de normaliseres slik fagfolk har definert det heller, og ikke vil de motta de tjenester vi finner best for dem. I begrepet Empowerment ligger at de funksjonshemmede selv vil ta tilbake makta. Det ligger et eget driv i dette som vi mister når begrepet Myndiggjøring benyttes. I det siste begrepet kan det se ut som om det er fagfolk eller andre som skal overføre makt og myndighet til de funksjonshemmede. Det er derfor ubrukelig. 

Et uttrykk for Empowerment er Brukerstyrt Personlig Assistanse (BPA). En annen bevegelse, som kalles Indipendent Living, ga støtet til BPA. Det å ha en assistent som en selv kan gjøre avtaler med skaper frihet, uavhengighet, personlig makt og kontroll over eget liv. Assistenten må imidlertid utforme sin rolle ganske annerledes enn en som var ansatt som boligpersonale, hjemmehjelp, støttekontakt eller liknende. Selve begrepene Brukerstyrt og Personlig fremmer den holdningen at det er den funksjonshemmede selv som leder og legger premisser. Assistenten må aktivt forholde seg til den funksjonshemmede som arbeidsleder, og vil aldri kunne ta den ledende rollen uten å gå ut over sitt mandat. 

I kommunale tjenester, som pleie- og omsorg, støttekontakt og fritidsassistanse og liknende, kan en ganske sikkert lære mye av ordningen med BPA. En ting er forståelsen av hvem som er arbeidslederen og den som bestemmer i det daglige. En annen ting er forståelsen av hvor en arbeider, at det er hjemme hos. Asbjørns forståelse av "En sånn bolig" har han dannet seg ut fra egne erfaringer med oss i kommunale tjenester og vår omtale av boligene og tjenestene, i tillegg til hans erfaringer med hvordan hans venner og kjente bor og mottar hjelp. Det frister ikke Asbjørn, som gir uttrykk for at han vil bestemme selv. Vår utfordring er å skape en holdning som ivaretar selvbestemmelse og kontroll over eget liv. 

Individuelle planer er en rettighet for de som har behov for flerfaglige og fleretatlige tjenester. Rettigheten er hjemlet i pasientrettighetsloven, helselovene og sosialtjenesteloven. Det er en intensjon at den som omtales som pasient, klient, bruker, målperson, kunde eller annet, skal lede planprosessen og bestemme innholdet. Meningen er også at pasienten (som det heter i førsteutgaven av forskriften) skal få de riktige tjenestene til rett tid i rett sammenheng. Mange funksjonshemmede ser det som et nytt forsøk fra det offentlige på å kontrollere deres liv, og vil ha seg frabedt en slik plan. Slik kan en si at offentlige tjenester mener godt, men virker dårlig. Språk og begreper betyr igjen mye, samtidig som språket og begrepene ofte bare er en del av kommunikasjonen mellom tjenesteyter og mottaker. Kanskje burde vi ta i bruk noe av holdningene i gamle tiders begreper om Herre og Tjener. En ydmyk og tjenestevillig, om ikke underdanig, holdning til Brukeren vil være en god holdning. Brukeren vil bestemme og planarbeidet vil føre til "Brukerens plan". Individuelle planer som ikke er brukerstyrt vil være en fiasko. Assistanse og tjenesteyting som ikke tar opp i seg holdningen til den Brukerstyrte Personlige Assistenten vil også mislykkes i den forstand at en fratar Herren makt og selvbestemmelse. 

Asbjørn vil bo i egen bolig hvor han bestemmer selv. Han vil ikke passes på, og han vil ganske sikkert ha seg frabedt "opplæring", annet enn det han selv har lyst til å lære. Det er en stor utfordring for tjenesteapparatet å skape en tjeneste hvor Asbjørn opplever at han bestemmer selv, samtidig som han mottar nødvendig hjelp. Høgskolene som utdanner tjenesteyterne, det være seg sykepleiere, vernepleiere, barnevernpedagoger, sosionomer eller andre, står foran den samme utfordringen. De skal utdanne for selvbestemmelse og selvkontroll i et flerfaglig og fleretatlig miljø. De gamle profesjonsrollene står for fall og utfordres til en ny rolleutforming, en ny holdning. Den ydmyke og tjenestevillige holdning som BPA-rollen må ha overfor brukeren, må tjenesteytere opparbeide seg også overfor de ulike faggrupper det skal samhandles med til beste for brukeren. Dette krever at den klare forankring profesjonsutdanningene har i gamle yrkesroller må løses opp og endres. Dette store fellesområdet i utdanningene må få følger for planverket i høgskoleutdanningene.

Høgskolelektor Inge Jørgensen
Høgskolen i Telemark -
Institutt for sosialfag
inge@inge.no
http://inge.no/hit

"Jeg vil ikke bo i en sånn bolig"

Av Høgskolelektor Inge Jørgensen - Publisering i Spesialpedagogikk nr.1-2004

Han kom til meg på kontoret en dag og sa: "Jeg vil ikke bo i en sånn bolig". Asbjørn var 21 år, ferdig med videregående skole og hadde begynt å jobbe på en verna bedrift. Der hadde han truffet en dame som han sverma for. "Gudrun vil heller ikke bo i en sånn bolig," sa Asbjørn. Jeg hadde kjent Asbjørn i mange år. Han stod for meg som en reflektert, ung mann som var opptatt av både mennesker og forhold rundt seg, sin egen framtid, familien, som han fortsatt bodde sammen med, økonomi med mer. Det var ikke tilfeldig at Asbjørn kom og ba om en samtale. De siste årene hadde han deltatt på ansvarsgruppemøtene sammen med mor og far, og det hadde vært mye snakk om framtida. Han hadde besøkt medelever som bodde i egne boliger også. For flere år siden sa han han gjerne ville bo sånn som Hilde. "Hilde har et eget hus, og ved siden av har personalet en leilighet." Han ville ikke bo sånn som Merete. "Der må vi gå gjennom gangen og fellesstua for å komme til Meretes leilighet. Det bor så mange sammen, seks stykker. Det passer ikke for meg." Så Asbjørn hadde meninger om hvordan han ville bo. Han ville bo i et eget hus eller en egen leilighet med Gudrun. Men han ville ikke lenger bo i sånn bolig som Hilde. "Jeg klarer meg selv, jeg. Jeg trenger ikke noen til å komme innom og passe på." "En sånn bolig" var en bolig hvor noen passa på. 

Ord og begreper betyr mye, av og til alt. Vi har gått en lang vei fra dårekistene til sentralinstitusjonene, til pu-boliger, boetableringer og bofellesskap, til bolig og kanskje snart til egne hjem. "Hvor arbeider du nå da?", kan vi spørre bekjente på gata. Og svaret kan være så mangt, men sjelden er det "Hjemme hos noen som trenger hjelp." Det er heller i "Sentrum boetablering", "PU-boligene i Storgata", "Høyden bofellesskap." Det arbeides som boligpersonale på en etablert arbeidsplass. Det blir en identitet å være ansatt på en av disse arbeidsplassene. Det er ikke like identitetsfremmende å arbeid "hjemme hos". "Hjemmetjenestene" er et etablert begrep i pleie- og omsorgsavdelingen. Men "hjemmetjenesten" har ikke den samme status, opplever jeg. Det ses som mye vanskeligere også. Hjemme hos Vidar er det Vidar som bestemmer. Og det krever en annen holdning og en annen atferd av den ansatte som skal yte Vidar tjenester, enn om Vidar bodde på den ansattes arbeidsplass. 

Det er en bevegelse på gang. Den blir kalt Empowerment. Her hjemme kaller noen det for Myndiggjøring. Empowermentbevegelsen er en reaksjon på den umyndiggjøring funksjonshemmede har opplevd i den vestlige verden. Nå vil de bestemme selv. Ikke vil de normaliseres slik fagfolk har definert det heller, og ikke vil de motta de tjenester vi finner best for dem. I begrepet Empowerment ligger at de funksjonshemmede selv vil ta tilbake makta. Det ligger et eget driv i dette som vi mister når begrepet Myndiggjøring benyttes. I det siste begrepet kan det se ut som om det er fagfolk eller andre som skal overføre makt og myndighet til de funksjonshemmede. Det er derfor ubrukelig. 

Et uttrykk for Empowerment er Brukerstyrt Personlig Assistanse (BPA). En annen bevegelse, som kalles Indipendent Living, ga støtet til BPA. Det skaper frihet, uavhengighet, personlig makt og kontroll over eget liv å ha en assistent som en kan styre selv. En assistent som ikke er avhengig av de kommunale arbeidstidsavtaler og stivbeinte regler. Assistenten må imidlertid utforme sin rolle ganske annerledes enn en som var ansatt som boligpersonale, hjemmehjelp, støttekontakt eller liknende. Selve begrepene Brukerstyrt og Personlig forteller om hvem som leder og legger premisser, den funksjonshemmede selv. Assistenten må aktivt forholde seg til den funksjonshemmede som arbeidsleder, og vil aldri kunne ta den ledende rollen uten å gå ut over sitt mandat. 

I kommunale tjenester, som pleie- og omsorg, støttekontakt og fritidsassistanse og liknende, kan en ganske sikkert lære mye av ordningen med BPA. En ting er forståelsen av hvem som er arbeidslederen og den som bestemmer i det daglige. En annen ting er forståelsen av hvor en arbeider, at det er hjemme hos. Asbjørns forståelse av "En sånn bolig" har han dannet seg ut fra egne erfaringer med oss i kommunale tjenester og vår omtale av boligene og tjenestene. Samt at han har erfaringer med hvordan hans venner og kjente bor og mottar hjelp. Det frister ikke Asbjørn, som gir uttrykk for at han vil bestemme selv. Vår utfordring er å skape en holdning som ivaretar selvbestemmelse og kontroll over eget liv. 

Individuelle planer er en rettighet for de som har behov for flerfaglige og fleretatlige tjenester. Rettigheten er hjemlet i pasientrettighetsloven, helselovene, sosialloven og barnevernloven. Det er en intensjon at den som omtales som pasient, klient, bruker, målperson, kunde eller annet, skal lede planprosessen og bestemme innholdet. Meningen er også at pasienten (som det heter i førsteutgaven av forskriften) skal få de riktige tjenestene til rett tid i rett sammenheng. Mange funksjonshemmede ser det som et nytt forsøk fra det offentlige på å kontrollere deres liv, og vil ha seg frabedt en slik plan. Slik kan en si at offentlige tjenester mener godt, men virker dårlig. Språk og begreper betyr igjen mye, samtidig som språket og begrepene ofte bare er en del av kommunikasjonen mellom tjenesteyter og mottaker. Kanskje burde vi ta i bruk noe av holdningene i gamle tiders begreper om Herre og Tjener. En ydmyk og tjenestevillig, om ikke underdanig, holdning til Brukeren vil være en god holdning. Brukeren vil bestemme og planarbeidet vil føre til Brukerens plan. Individuelle planer som ikke er brukerstyrt vil være en fiasko. Assistanse og tjenesteyting som ikke tar opp i seg holdningen til den Brukerstyrte Personlige Assistenten vil også mislykkes i den forstand at en fratar Herren makt og selvbestemmelse. 

Asbjørn vil bo i egen bolig hvor han bestemmer selv. Han vil ikke passes på. Det er en stor utfordring for tjenesteapparatet å skape en tjeneste hvor Asbjørn opplever at han bestemmer selv, samtidig som han mottar nødvendig hjelp. Høgskolene som utdanner tjenesteyterne, det være seg sykepleiere, vernepleiere, barnevernpedagoger, sosionomer eller andre, står foran den samme utfordringen. De skal utdanne for selvbestemmelse og selvkontroll i et flerfaglig og fleretatlig miljø. De gamle profesjonsrollene står for fall og utfordres til en ny holdning. Den ydmyke og tjenestevillige holdning som BPA-rollen må ha overfor brukeren, må tjenesteytere opparbeide seg også overfor de ulike faggrupper det skal samhandles med til beste for brukeren. Dette krever at den klare forankring profesjonsutdanningene har i gamle yrkesroller må løses opp og endres. Det store fellesområdet dette er må få følger for planverket i høgskoleutdanningene.

Høgskolelektor Inge Jørgensen
Høgskolen i Telemark -
Institutt for sosialfag
inge@inge.no
http://inge.no/hit