Firma Inge Jørgensen - Sverdrupsgt.24, 3922 Porsgrunn - Norway
Tlf. +47 35551691, 90787078. E-post: inge@inge.no 
Org.nr.981 339 916 Mva. Giro:9713 2236503

Til Spesialpedagogikk
v/Redaktøren

Hei, Vil dere ta inn dette i et av bladene? Jeg drar på ferie i dag og blir borte til midt i juli. Treffes på mobilen i dag. E-post ut dagen er denne, deretter inge@inge.no.

Vennlig hilsen 

Inge Jørgensen

Om verdighet - møter med det offentlige
Inge Jørgensen - Spesialrådgiver ved Skien PP-kontor

Det foreligger en helt fersk hovedoppgave i sosialt arbeid om taperne med tittelen "Tap av verdighet i møte med offentlig forvaltning" (Sidsel.Kløverød, Høgskolen i Oslo 2004). Det er en oppgave som berører meg som leser dypt. Det er flere grunner til det. Den ene grunnen er forståelsen av taperne og taperforeningen i det moderne samfunn. En annen grunn er betydningen av denne forståelsen for samfunnets hjelpeapparat. Og til slutt, selve beskrivelsen av forskningsprosessen som en personlig utfordring og utvikling som ikke slipper leseren utenom en refleksjon over egen praksis og forståelse.

Kløverød har møtt taperne gjennom Stiftelsen Rettferd for taperne. Hun har intervjuet åtte tapere og seks tillitsvalgte og ansatte i taperforeningen. Vi får ikke høre annet enn antydninger til deres historie, men det er likevel nok til å forstå og føle deres smerte og lidelse i møte med offentlig forvaltning, her representert ved sosialtjenesten. Deres historier handler om å overleve på den hjelp sosialtjenesten kan gi dem. Å overleve økonomisk, det er det viktige prosjektet. Ikke å overleve dialogen, relasjonen eller møtet med sosialarbeideren, selv om det er viktig nok. Taperen ser det økonomiske utkommet [i oppgaven beskrevet som "det materielles betydning"] av møtet med sosialtjenesten som det viktigste, ikke hvor vidt sosialarbeideren behandler en med respekt, anerkjennelse eller forståelse, eller om sosialarbeideren framstår som dyktig i sitt fag og i sitt arbeidsfelt. Følgende sitat viser dette tydelig: "Regnestykket viste at jeg hadde 750 kroner i måneden å leve for. Det ble sagt til meg at en måned kan du kjøpe deg mat, en annen måned må du belage deg på bare grøt. …. Egentlig fortalte de meg at jeg ikke skulle ha noe å leve for. Jeg dro hjem og gråt, jeg klarte ikke mer."  Sosialtjenesten styres av lover, forskrifter, økonomi og skjønn. En gjennomgående holdning, som gjelder for hele samfunnet, er at enhver skal ha som et av sine mål å være selvforsørget. Den enkelte sosialarbeider har dette som grunnholdning, og handlingene deres følger denne holdning som en naturlig konsekvens. Det blir en nødvendig slutning at partene snakker forbi hverandre når Kløverød skriver; "Fraværet av selvforsørgelseslogikk i tapernes kapital [deres materielle og sosiokulturelle forhold] og handlingsberedskap ble et påtrengende spørsmål." Den hjelpsøkende blir ikke sett og forstått ut fra sine forutsetninger, blir ikke tatt på alvor, fordi disse forutsetningene ikke er "gyldige" i sosialtjenestens logikk. Å få uten å yte er ikke anerkjent praksis i vårt samfunn. Den hjelpsøkende må tape i møtet med denne sosialtjenesten som legger premissene for samhandlingen, og som derfor framstår overfor den hjelpsøkende som sterkere og dominerende. Kløverød viser liten optimisme mht. å bidra til verdighet for den hjelpsøkende når hun skriver; "Det går an å tvile på at realisering av menneskeverdige kår for alle er mulig, og at sosialarbeidere på vegne av andre bidrar særskilt til realiseringen." Taperne stiller selv spørsmålet "Hvorfor tror de meg ikke?" Det er deres grunnleggende siste spørsmål hvor de forsøker å posisjonere seg for økte ytelser. Jeg sitter som leser tilbake med en følelse av håpløshet. Må det være slik at hjelpeapparatet ikke kan møte den hjelpsøkende på egne premisser? Kløverød har etablert taperne og taperforeningen som et felt [som et særskilt rom innenfor det sosiale rommet] som ikke dekkes av velferdsstatens begrepsapparat og fenomenforståelse. Velferdsstaten vil hjelpe, vil gi alle muligheter, har ambisjoner om å sørge for et minimum til et verdig liv slik at ingen taper. Samtidig vil den samme velferdsstaten at den hjelpsøkende skal åpne seg, legge fram alle sine forhold til innsyn og vurdering. Sammen med sosialtjenestens prosjekt "mål om selvforsørgelse" og taperens prosjekt om "å få uten å yte", finner vi her grunnlaget for tap av verdighet. Velferdsstatens krav til de hjelpsøkende kolliderer med disses posisjoner som trengende. Bare kravet om utlevering antyder at de kan være uverdig trengende. Avslutningen av oppgaven antyder at velferdssamfunnets grunnholdning rokkes ved, at kunnskapsutviklingen hittil ikke befatter seg med eller tar inn over seg tapernes erfaring og spørsmål (om troverdighet), og at framtida ikke ser lys ut uten en endring på begge områder.

Har det spesialpedagogiske feltet noe å hente her? Jeg mener ja da jeg selv har lang erfaring fra skoleverket, undervisning og PP-tjeneste. En erfaring som har gitt meg en betydelig handlingskompetanse for målretta arbeid. En gjennomgang av Kløverøds oppgave har satt i gang mange tanker om hvorvidt jeg har maktet å ta den hjelpsøkendes situasjon inn over meg, å høre hva han sier, ønsker og drømmer om, som kan være noe annerledes enn de rammene som gjelder for den virksomheten jeg selv er en del av. Det er hovedsaken gjennom hele Kløverøds oppgave å beskrive og stille seg kritisk og reflekterende til egne forutsetninger, tanker, erfaringer og posisjoner gjennom hele forskningsprosessen. Oppgaven framstår som en lang, smertefull og utviklende prosess i en forskningstradisjon beskrevet av Pierre Bourdieu. Forskningen er ikke forutsetningsløs, verdinøytral og objektiv, og det er dette som er grunnlaget for at Kløverød framstiller seg åpent og ærlig, til skue og for hogg. Åpenhet, ærlighet, refleksjon og endring gjelder ikke bare for tema, metode, data og resultat. Det gjelder også for forskerens historie, habitus og utvikling. Slik framstår Kløverøds oppgave som en lærebok i bourdieusk forskningsmetode. Hun benytter hans "teori" og begreper hele veien. Leseren vil ha glede av og kunne føle egen smerte mht. både taperne som forskningsfelt og forskerens posisjon og utvikling. 

I mine møter med barn, elever og pårørende i PP-tjenesten opplever jeg at deres ønsker ikke uten videre blir hørt, imøtekommet, støttet og arbeidet for. Min handlingskompetanse, handlingsvillighet og oversikt over feltet gir en posisjon som fort kan sette de hjelpsøkende i annen rekke. Foreldre kan i noen tilfeller ønske at barnet skal få sin opplæring sammen med de andre ungene i gata, i det samme klasserommet, og med en kvalitativt god tilpasset opplæring. I andre tilfeller kan det være ønsket om at en forsøker særlige metoder som har vist seg gode for barn og elever med spesielle forutsetninger. Eller endog videreføring av slike metoder tilpasset det enkelte barn gjennom lang tid. Jeg og andre som hjelpere kan argumentere for det vi har erfaring med og tror på, som er noe annet enn det som ønskes. Og det er oftest det som gjennomføres. Barn, elever og pårørende kan i slike sammenhenger framstå som tapere. De når ikke fram med argumentasjonen, og de taper i praksis. Det er uten tvil skolen og skolens representanter som framstår som den sterke part. Premissene er lagt og rettighetene er begrenset. Hva så med det følelsesmessige engasjementet fra oss hjelperes side? Er vi i stand til å ta innover oss den smerten barn, elever og pårørende må føle når de har tapt? Når de ikke får gjennomslag for sitt prosjekt. Og hvilke refleksjoner gjør vi oss om deres verdighet når vi gjennomfører våre prosjekter? Det antydes at foreldre påtar seg en hjelperrolle når de har fått gjennomslag for sine prosjekter når Caroline Tiedemand-Andersen i sin hovedoppgave "Ups and Downs i skolen" (UiO/ISP, 2002) forteller at foreldre trøster lærere som synes de at elevene mistrives og er uten tilhørighet. Lærerne var i tvil og opplevde at de mislyktes. Foreldrene tok her ansvar for deres følelsesmessige tilstand ved å fortelle at deres barn omtaler skolen, medelever og lærerne med varme og kjærlighet. Vi kan velge å ta innover oss den hjelpetrengendes prosjekt og følge denne på en åpen og ærlig måte med den refleksjon som nødvendigvis må være til stede hos alle parter. Med Kløverøds oppgave i bunnen vil også vi spesialpedagoger kunne ta et skritt videre i retning av økt verdighet i møte med hjelpetrengende.